NOĆNI VOZ ZA LISABON
Moraćeš da razmisliš.
Bern, Švajcarska
Ne mrdaj!
Hvala.
Mogu li sa vama? - Da.
Dobro jutro, dame i gospodo. - Dobro jutro, gdine.
Imamo gošću jutros.
Vaš kaput.
Sedite tamo.
Bojim se da je došlo do male nezgode na putu ovamo.
Mislim da će ispravke uskoro biti čitljive.
Makse, podeli ovo. Tu se valja još potruditi.
"I nemate priliku da se cenite i poštujete."
Ali Marko Aurelije bio je i filozof i car.
To nije slučajnost. Takvi su bili Rimljani.
Misao i delovanje su bili jedno.
Mislim da smo stali na poglavlju 12, strana 42.
Natali, možeš ti da počneš?
"Kako to da su bogovi prevideli samo ovo,
da neki ljudi, i to vrlo dobri ljudi,
koji su imali...
"Najviše dodira sa božanstvenim." Samo nastavi.
"Ako je tako da živimo samo mali deo života koji je u nama,
šta se onda događa sa ostatkom?"
Zdravo, dr Gregorijus.
Bojim se da vaša knjiga o persijskoj gramatici još nije stigla.
Nisam zato došao. Poznajete li ovu knjigu?
Da. Juče sam je nekome prodao. - Ženi? - Da.
Ušla je, pitala gde je portugalski deo, našla je ovu knjigu, sela tamo,
čitala je nekih sat vremena, pa se uznemirila, platila knjigu i otišla.
Odakle vam? - Našao sam je.
Prelep naslov...
"Kovač reči."
Karte za voz...
Kuda? - U Lisabon, na kraju.
Odlazi za 15 minuta.
Hvala. - Nosila je taj kaput!
Pažnja, molim! Linija 10 upravo polazi sa perona 8.
Kakva je to buka?
Gde je gdin Gregorijus? - Otišao je, gdine Kagi. - Otišao?
S njim je ovde bila žena. - Nemoguće.
"Živimo ovde i sada,
sve ranije i na drugim mestima je prošlost, uglavnom zaboravljena."
Halo? - Ovde gdin Kagi, gde ste? - U vozu...
U vozu? Kuda ćete? - U Lisabon.
Biste li se pobrinuli za moje knjige? Ostavio sam ih na stolu.
"Šta bi moglo... trebalo da se učini sa svim tim vremenom pred nama?
Otvoreno i bezlično,
lagano kao pero u svojoj slobodi, teško kao olovo u neizvesnosti?
Je li to želja, poput sna i nostalgična,
da se još jednom vratimo u onaj trenutak u životu,
da možemo da krenemo potpuno drukčijim smerom
od onoga koji nas je pretvorio u to što jesmo?"
Imate li sobu?
Gde vam je prtljag? - Nemam ga.
Verovaću vam i daću vam sobu sa pogledom na more.
Eno... more.
Još nešto, gdine? - Da.
Želim da nađem adresu čoveka koji je napisao ovo.
Hvala.
Još nešto? - Ne, hvala.
Dobro jutro, tražim Amadeua de Pradu.
Trenutak.
Tražite mog brata? Je li doktor kod kuće?
Jeste li bolesni? - Ne, čitam ovu knjigu.
Zaista bih hteo da ga upoznam. Njegove reči me duboko diraju.
Uđite.
Sedite. Jeste li za čaj?
Amadeu voli "red asam". - Hvala.
Čaj, Klotilde.
Ovo je Amadeuova omiljena soba. - Predivna je.
Pročitao je sve ove knjige.
I dalje radi kao lekar? - Odakle vam?
Našao sam je u Bernu. Tamo živim.
Štampano ih je samo stotinu. Ostalo mi je šest primeraka.
Često sam se pitala gde su završile ostale 94...
Bern je u Švajcarskoj, zar ne? - Da.
Onda je knjiga putovala? To je dobro.
Je li još nešto napisao? - Ništa što je objavljeno.
Hteo je da bude pisac, filozof.
Potom je odlučio da postane lekar.
Smatrao je da niko ne bi trebalo da trpi bol.
Je l' to on? - To je naš otac.
Bio je poznati sudija. - Da, shvatio sam iz knjige.
On i Amadeu su imali komplikovan odnos.
"Sa gledišta večnosti, to gubi svoj značaj."
Da... umeo je to da kaže Amadeu. - Amadeu ne veruje u večnost.
Nažalost, ne.
Ne bih da zabadam nos, ali smem li da pitam od čega je umro vaš otac?
Ne, ne smete.
Ako želite da vidite Amadeua, idite na groblje "Prazereš".
"Kad napustimo mesto, za sobom ostavljamo deo sebe,
ostajemo tamo iako smo otišli.
I postoje stvari u nama koje možemo da nađemo samo ako se vratimo.
Putujemo ka sebi ako odemo na mesto
gde smo proživeli deo života,
bez obzira na to koliko kratak bio.
Putujući ka sebi, moramo da se suočimo sa sopstvenom samoćom.
I zar ne radimo sve što radimo iz straha od samoće?
Zar se zato ne odričemo stvari zbog kojih ćemo zažaliti na kraju života?"
Izvinite, tražim Amadeua de Almeida Pradu.
Hvala.
"Kad je diktatura činjenica, revolucija je dužnost."
Prokleti glupan!
"Je li na kraju stvar predstave o samom sebi,
te određujuće ideje koje je čovek stvorio o sebi,
o onome što mora da postigne i ostvari
kako bi mogao da ceni život koji je živeo?
Ako je tako, strah od smrti može se opisati
kao strah da niste uspeli da postanete ono što ste planirali.
Ako nas zadesi sigurnost da se nikada neće postići ta celovitost,
odjednom ne znate kako da živite vreme
koje više ne može da bude deo celog života."
Bolje?
Ili gore? - Bolje.
Osećate kao da ste sami napisali knjigu. - Da bar jesam.
Govori o svemu što me je godinama zaokupljalo.
Bolje? Ili gore? - Gore.
Recite mi neku od divnih rečenica koje ste pročitali.
"Pravi reditelj života je slučajnost,
reditelj pun saosećanja, okrutnosti i ljupkog šarma."
Kad kaže slučajnost, misli na sudbinu? - Ne, na slučajnost.
Hajde da napravimo pauzu. Odmorite oči na trenutak.
Vi ste čovek koji loše spava. - Vidi se?
Oči sve govore.
Pogledajte ove oči. Recite mi šta one govore.
Melanholične su, ali pune nade. Umorne, ali uporne. Kontradiktorne.
Zašto bi se njegova sestra pretvarala da je i dalje živ?
Ne znam. Da nastavimo?
Upoznali ste ženu koja je nestala i sve ste ostavili?
Potom sam pročitao knjigu.
I ja bih rado sve ostavila. Često to radite?
Ne, nikad nisam uradio ništa slično.
Bolje? Ili gore? - Pa... bolje.
Kako se osećate? - Govorite o vidu kao o osećaju...
Zar nije tako? - Valjda jeste.
Koliko jasno vidite? - Vrlo jasno.
A sada?
Sve je oštro.
Gdine, imamo novu...
"Presudni trenuci života, kada se njegov smer zauvek promeni,
nisu uvek propraćeni glasnom i vrištavom dramatikom.
Zapravo, dramatični trenuci koji određuju tok života
često su neverovatno diskretni.
Kad pokaže svoj revolucionarni efekat
i otkrije život u novom svetlu, to čini tiho.
A u toj predivnoj tišini počiva njegova posebna plemenitost."
Sad se pitate jesu li stare bile bolje...
Da. - Ali nisu, zar ne?
Ne. Vrlo su lagane. - Trebaće vam vremena da se naviknete.
Primate li kreditne kartice? - To ćete rešiti na prijemu.
Pre nego što odete... imam ujaka.
Živi u staračkom domu preko Teža.
Zvala sam ga sinoć i pričala sam mu o vama i knjizi.
Dobro je poznavao Amadea de Pradu.
Rekla sam mu da vas zanima Amadeu. Razgovaraće sa vama.
Bio je u Pokretu otpora.
Upozoravam vas da moj ujak ume da bude težak. - Na koji način?
Generacija koja je živela pod diktatorom Salazarom
i dalje pokušava da se pomiri sa tim što se desilo.
Kada je počeo otpor, Tajna policija bila je vrlo brutalna.
Ljudi ne žele da pričaju o tome, ni počinioci, ni njihove žrtve.
Ujka Žoao, kako si? - Šta ćeš ti ovde?
Ovo je čovek o kom sam ti pričala. Rejmund Gregorijus.
Rekao sam da ću razgovarati sa njim, ne sa tobom. Čekaj na ulazu.
Idemo u dnevni boravak.
Zanima vas Amadeu de Prado? - Da.
Marijana mi kaže da imate knjigu koju je napisao? - Hoćete li da je vidite? - Ne.
Mogu da zamislim kakva je. Bezbožni sveštenik.
Dobar opis.
Samo on je smeo da me posećuje u zatvoru.
Dolazio je svake nedelje. Doneo bi mi knjige, lekove, cigarete...
Sve bi mi to, naravno, uzeli čim bi otišao.
Da, imao je privilegije.
Kakve privilegije? - Onakve kakve ne želite u životu.
Imate li cigaretu? - Žao mi je, ne pušim.
Šteta!
Marijana mi kaže da ste vi i Amadeu bili u Pokretu otpora.
I Žorž, njegov najbolji prijatelj. - Da, dosta piše o njemu.
Bili su jedno srce, jedna duša. Jedno vreme.
Ali Amadeu je bio suviše mek za Pokret otpora.
Pridružio se samo zato što se osećao krivim.
Marijana mi kaže da ste iz Švajcarske?
Da, iz Berna.
U Švajcarskoj nikad nije bilo revolucije, zar ne?
Ne, nekako su uvek uspevali da izbegnu te stvari...
Ne bi znali kako je to živeti bez poverenja,
ne moći verovati prijateljima ili porodici.
Upoznao sam njegovu sestru... Adrijanu? - Ponaša se kao da je živ.
Ali nosi crninu kao da žali.
Šolju možete da mi napunite samo do pola.
Niko to nikada nije uradio za mene.
Poklon od Portugalske tajne policije.
Zvao se Rui Luis Mendez.
Proleće 1973...
Kući sam!
Ko ste vi? Gde mi je žena? - Odvela je decu u šetnju.
Žena koja zna sva imena, gde da je nađem?
Ne znam... ne znam o čemu pričate.
Vaša mi žena kaže da ste sjajan pijanista.
Hoćete li da odsvirate nešto za mene i moje prijatelje?
Molim vas?
Mogu li da vidim vaše ruke?
Šta da odsviram? - Šta hoćete.
Kažu da ima fotografsko pamćenje. Je l' to tačno?
Još jednom ću vas pitati: gde je ona?
Ono što sve čini još strašnijim jeste to da je nekoliko meseci ranije
Amadeu spasio Mendezov život.
Večera. Služe je rano, kao u zatvoru.
Ne za stanare, nego za osoblje.
Drago mi je da je najzad mogao to da ispriča nekome.
Samo bih volela da sam to bila ja.
Često je lakše razgovarati sa strancem.
U mojoj porodici je malo drugačije.
Pretvaramo se da se bol događa drugim ljudima.
Kad je ujka Žoao nestao,
roditelji su nam rekli da je otišao da radi u Brazil.
Kad su ga posle Revolucije pustili,
rekli su da je imao nezgodu i povredio ruke.
Baš ste mu dragi. - Da? - Rekao je da ga vi jedini iz porodice posećujete.
Ne krivim druge jer je uvek mrzovoljan.
Šta je još rekao? - Da bi voleo da ste udati.
Mrzim ga!
Onda biste sa sobom u posetu doveli decu.
Stvarno je to rekao? Da sam mu draga?
Imate li vi decu? - Ne. Imam svoje učenike.
Ali lica se menjaju svake godine, pa se trudim da ih ne zavolim previše.
Ostajete još neki dan?!
Možda ću morati. - Lepe naočare.
Otac Bartolomeo? - Da?
Žoao Esa mi je rekao da ste vi sahranili Amadeua de Pradu.
Radije bih da me pamte kao čoveka koji je učio Amadeua,
a ne kao čoveka koji ga je sahranio.
Amadeu je imao 12 godina kad je došao u ovu školu.
Došao je bez torbe, bez knjiga. Sve ih je pročitao.
Sve je imao u glavi.
Šta u toj svojoj knjizi kaže o ovoj školi?
"1922 dana sam pohađao Balisio.
Onamo me je poslao otac, u najstrožu školu u zemlji.
Shvatio sam da moram da brojim da me ne bi zgazili."
Toliko ju je mrzeo?
Jesu li Žorž i Amadeu išli u isti razred?
U početku ne, ali Amadeu je preskočio dva razreda.
Bio je toliko bistar. Dve godine su bili u istom razredu.
Bolje rečeno, bili su u svom razredu.
Amadeu, aristokrata, i Žorž, dečak iz radničke klase.
Imali su nevaljalu radoznalost njih dvojica.
Lagali bi majke da će da prenoće kod druga.
Ali došli bi ovamo.
Kako si ih našao, Žorž?
Spavao sam ovde. Onda sam uočio da se daske pomeraju.
Žan-Pol Sartr. - Karl Marks... - Henri Miler...
Bože, kad bi našli ove knjige...
Završili bismo u Tarafalu, sa drugim političkim zatvorenicima.
Ali tvoj otac to nikada ne bi dozvolio, zar ne?
Zamolio bi premijera Salazara da lično interveniše.
Misliš da je šala to što je moj otac sudija?
Šala je da se piljarev sin druži
sa sudijinim sinom. To je smešno. Moraš priznati!
Amadeu nigde ne bi bio srećan.
Nikad nije igrao igre sa drugim dečacima,
nikad se nije opuštao... Osim jednom.
Svi su zapamtili taj trenutak.
Sklonite se, momci. Sklonite se.
Moj otac je ovde. - Naravno. Šta si očekivao?
Ti bi trebalo da pročitaš ovo.
To su tvoje reči. Samo sam ti pomogao da ih odabereš.
Amadeu, koja je naša religija? - Odanost.
Koje su naše vrednosti? - Istina iznad svega.
Tako je. Samo gledaj u mene i bićeš dobro.
Kao i obično, svečanost završavamo govorom učenika.
Ove godine tu čast ima Amadeu de Almeida Prado.
Ne bih hteo da živim u svetu bez katedrala.
Treba mi njihova lepota spram prljave boje vojnih uniformi.
Volim snažne reči Biblije. Treba mi snaga njene poezije.
Treba mi spram propadanja jezika
i diktature bezvrednih slogana.
Ali postoji još jedan svet u kojem ne bih voleo da živim,
svet u kojem se nezavisno razmišljanje potcenjuje,
a najfinije stvari koje možemo da iskusimo smatraju se grehom.
Svet u kome našu ljubav traže tirani, tlačitelji i ubice.
I najapsurdnije, ljudi se sa propovedaonica podstiču
da oproste tim stvorovima, da ih čak i vole.
I zato moramo u potpunosti da odbacimo Bibliju.
Jer govori samo o pravcu svetijem od Boga.
U svojoj sveprisutnosti Bog nas posmatra danju i noću.
Beleži naša dela i misli. Ali šta je čovek bez tajni?
Bez misli i želja koje samo on zna?
Zar Bog ne misli da nam svojom silnom radoznalošću krade dušu?
Dušu koja bi trebalo da bude besmrtna?
Ali ko bi zapravo hteo da bude besmrtan?
Bilo bi dosadno znati da to što se događa danas nije važno.
Ništa ne bi bilo važno. Niko ne zna kako bi bilo živeti večno.
I sreća da i nećemo. Ali u jedno vas uveravam:
to bi bio pakao, taj beskrajni raj besmrtnosti.
Smrt i samo smrt svakom trenutku daje lepotu i užas.
Samo je kroz smrt vreme živa stvar.
Zašto Gospod to ne zna?
Zašto nam preti besmrtnošću koja samo može da bude samotna?
Ne bih hteo da živim u svetu bez katedrala.
Treba mi sjaj njihovih prozora, njihov muk, tišina.
Treba mi svetost reči, grandioznost velike poezije.
Ali isto tako mi treba i sloboda
da se bunim protiv svega što je okrutno u ovom svetu.
Jer jedno nije ništa bez drugog. I ne mogu me naterati da biram.
Šta kažete?
Mislio sam da ćeš održati govor na latinskom.
Onda bi ga samo nekolicina razumela.
Družiš se s onim dečkom? - Mi smo najbolji drugovi.
Svi oni i još mnogi drugi došli su mu na sahranu.
Umro je na dan Revolucije i svi su doneli crvene karanfile.
Nisam se usudio da pričam o Bogu,
kako je Amadeu govorio "Njegovim praznim obećanjima".
Ali dozvolio sam sebi jednu religioznu reč.
Amin.
Ponosio sam se njime. - Zašto mu to nikad nisi rekao, tata?
Ni dan-danas ne znam koja ih je tajna povezivala
i kakve je to veze imalo s Amadeuom.
Moj brat nije ovde. - Znam.
Idite. - Znam šta se dogodilo. Imao je aneurizmu. Piše u knjizi.
Kako živeti znajući da svakog trena može da vam pukne krvni sud
i napuni vaš mozak krvlju?
Saznala sam tek kasnije, kad sam našla njegove rukopise.
Nikada nikome nije rekao. Pa čak ni meni.
Žao mi je. Nisam hteo da vas uznemirim.
Ne. Čekajte.
Pokazaću vam gde smo radili.
Ljudi su stalno dolazili kod njega. Da ih izleči.
Uvek je govorio da niko ne sme da trpi bol.
Vrata su uvek bila otvorena.
Upoznao sam Žoaoa Esu.
Spomenuo je da je Amadeu bio u Pokretu otpora.
Pokret otpora...
i da je spasio Mendezov život.
Bilo je divno uveče.
Sa trga se čula strašna vika.
Treba nam pomoć!
Idi po lekara.
Unutra.
Amadeu, moraš da dođeš. Smesta!
Je l' ovo...
Napolje! Napolje!
Adrenalin.
On je izdajica. Izdajica!
Ti si izdajica. - Ja sam lekar. - Izdajica! - Čujete li me? Lekar!
Ti si izdajica!
Stavila sam ga u ovu stolicu i oprala njegovo predivno lice.
Posle toga ljudi su prestali da dolaze. I Žorž. To ga je pogodilo.
Znate li Žorža? - Znam da su bili veliki prijatelji.
Zašto je svet tako okrutan? - I ja se to često pitam.
Kao da mu nije stalo. - Bogu nije stalo.
Amadeu je bio u pravu u vezi sa tim.
A sada me ostavite samu.
Mogu li opet da vas posetim? - Zašto?
Njegov život, njegov svet bili su... izuzetni.
Naspram njegovog, moj izgleda beznačajno.
Imate li cigarete? - Koju marku?
Doneli ste ih? Čekajte. Ovde su svi špijuni. Gori su od prokletih fašista.
Idemo napolje.
Niste me zvali samo zato da vam donesem cigarete?
Zvao sam vas jer sam posle našeg razgovara bolje spavao.
Amadeu nikad nije pušio. On jedini nije.
Žorž je pušio kao Turčin.
Je l' Žorž još živ? - Ne znam.
Nismo razgovarali posle onoga sa Estefanijom.
Niko nije znao kako... bilo je previše lično.
Ko je Estefanija? - Žena koja je sve pamtila.
Zato su odabrali mene. Da dođu do nje.
Poručnik Nikola Ribiero.
Benfika, 28 Rua Dezembro.
Broj telefona: 8572463.
7. korpus.
Kapetan Karlos Peiše. - Sintra, 47 Rua...
Žorž? - To je Amadeu Prado.
Jesi li unutra? - Propusti ga.
Zašto me izbegavaš? Druge mogu da shvatim, ali ti?
Ne izbegavam te.
Lažeš, Žorž. A nas dvojica ne lažemo jedan drugog!
Hoću da se pridružim Pokretu otpora. - Jer se osećaš krivim?
Kao lekar nisam imao izbora.
Kao lekar je trebalo da mu ubrizgaš otrov u srce,
ne adrenalin.
Sedi, Amadeu.
Nećeš da me upoznaš sa svojim prijateljima?
Ovo je Žoao.
A ovo je Estefanija.
Hteo sam da te upoznam ranije. - Ali imamo posla u Pokretu otpora.
Zar nije predivna?
Šta ako tvoj prvi zadatak bude da ubiješ oca?
Zašto? - Jer je sudija.
Deo fašističkog režima.
Smiri se, Amadeu. Samo sam te testirala.
Odmah se videlo, čak je i Žorž to video,
da se mnogo sviđa Estefaniji.
A imena i adrese? - Članovi oružanih snaga koji podržavaju našu stvar.
Sve ih je imala u glavi, više od 200 imena,
čekajući dan da ih pozovemo da ustanu protiv fašista.
Mogu li da dobijem ključ? - Naravno, gdine.
Da li je gđa de Prado kod kuće? - Moli da sačekate ako možete.
Zašto oživljavate prošlost?
Želim da znam kakav je to osećaj bio biti Amadeu.
Jeste li ga poznavali?
Amadeu, moraš da jedeš.
Moraš imati snage za završne ispite.
Ustani.
Sedi. Mama, dođi i pomozi mi.
Moram to da uradim. Inače ćeš umreti. Skloni ruke.
Adrijana, veruj mi.
Klotilde! Zovi hitnu pomoć.
Stigli su hitna pomoć i lekar i odveli su Adrijanu u bolnicu.
Možeš da ideš, Klotilde.
Lekar je rekao da sam ispravno postupio.
Zašto ćutiš? Zašto me osuđuješ?
Zahvat se zove traheotomija.
Da ga nisam izveo, izneli bismo je u sanduku.
Donesi i meni šolju čaja, Klotilde.
Eto, sada znate...
Od tada sam mu bila dužnik. Kao što mu je i Mendez bio dužnik.
Policija je dobro znala da je klinika paravan za Pokret otpora,
ali nikad nisu došli i pretresli je.
Ljudi bi ostavljali koverte sa novcem, imenima, adresama...
I potom bi došla ona.
Sledeći.
Zašto me nisi zvao? Ostavila sam ti poruke.
Imam nešto za Žoaoa.
Moram da razgovaram sa tobom. Moram da raskinem sa Žoržom.
Ostavi nas nasamo.
Adrijana, ostavi nas nasamo.
Potom se jedne noći sve završilo. - Kako? - Nešto se dogodilo.
Ne znam šta, ali tada sam je videla poslednji put.
Čekaju te pacijenti. - Reci im da odu.
Mi to ne radimo. - Učini to smesta!
Ako neko bude zvonio, ne otvaraj.
Pogasi svetla. Nismo tu.
Amadeu!
Žoao Esa je pred vratima. - Vratiću se.
Amadeu! - Uđi.
Gde je ona? Estefanija?
Ne znam. Otišla je jednim putem, ja drugim.
Žorž mi se obratio. Problem je Estefanija.
Kako to misliš? - Hoće da je ukloni.
Šta?
Kaže da će se domoći imena ako je uhvate.
To će onda biti kraj. - Žorž želi da ubije Estefaniju?
Ako ona ili Žorž dođu ovamo, zovi me. Jasno?
U redu. - Dobro.
Kakva zbrka!
Šta ćemo sad?
Spakuj torbu i nešto hrane. Idemo autom.
Kuda? - Daleko odavde.
Sa njom? - Naravno da ide i ona.
Ne, molim te, Amadeu! Preklinjem te da ne činiš to!
Reci im da je ovde, nemoj da bežiš sa njom, preklinjem te!
Molim te, ne idi!
Učini kako ti kažem.
Ne čini to, pogrešno je!
Nešto užasno će se dogoditi. Znam da hoće!
Zakoračio je preko mene. Nikada to neću zaboraviti.
Zakoračio je preko mene kao da nisam ništa.
Mogu li da dobijem kafu?
Da? - Gdine Kagi, ja sam. Izvinite što vam se nisam juče javio.
Niste valjda još u Lisabonu? - Jesam.
Gde ste odseli? - Hotel "Silva". Niste čuli za njega.
Pada li u Bernu kiša? - Ne mogu više da predajem vašem razredu.
Ako se ne vratite, moraću da nađem zamenu.
Želite li da to učinim? - Možda.
Treba mi "da" ili "ne", Rejmunde. - Gdine Kagi, moram da prekinem. Izvinite.
Zašto me pratite?
Odakle ovo? - Njegova sestra Adrijana je našla njegove beleške.
Objedinila ih je u knjigu. Naišao sam na nju u Bernu, u Švajcarskoj.
Hoću da znam šta je bilo sa Estefanijom.
Zašto? - Amadeu je mrtav.
Adrijana ne zna. Samo vi znate.
Idite odavde! Idite!
Zašto moj ujak opet puši? - Šta?
Lekar iz doma me je zvao i rekao da mu je stranac doneo cigarete.
Tražio je da mu... - Hoćete da ga ubijete? Već ima emfizem!
Zašto mu uskratiti to zadovoljstvo?
Zato jer mu škodi. - Kao i boravak u onom domu.
Podseća ga na boravak u zatvoru.
Kakve su vam nove naočare? - Navikavam se.
Biste li izašli na večeru sa mnom?
Mislio sam da nikada nećete pitati.
Da je Isus umro na giljotini,
svi bismo se molili ispred velike, blistave oštrice.
Da je pogubljen na električnoj stolici, pravili bismo znak stolice.
Ali može li se to, znati kako je biti druga osoba, a da niste bili ta osoba?
Možete da zamislite kako je biti ta druga osoba.
"Mašta je naša poslednje utočište". Njegova rečenica.
Ali rekao je i ovo: "Intimnost je naše poslednje utočište".
Znate rečenice napamet? - Jer mi nešto znače.
Jadna Estefanija. Sve je pamtila. Čak i nevažne stvari.
Hoću da kažem, brojeve, imena, telefonske brojeve, adrese...
Čovek mora da poludi kad ima takvo pamćenje.
Izvinite, ne gasim se. Godinama nisam ovoliko pričao.
Ne, fascinirana sam.
Mogu li da vas pitam koliko ste dugo samac? - Pet i po godina.
Ali pre toga ste razgovarali sa svojom suprugom? - Da.
Mada, to bi me obično odvelo u nevolju. - Kakvu nevolju?
Organizovali smo zabavu za njene kolege... naše prijatelje.
Pronašla je ovaj citat, od Pesoe:
"Polja su zelenija u svom opisu
nego što su zaista zelena".
Neko je rekao: Predivna rečenica. A ja: Da, ali retki mogu da je razumeju.
Nastala je strašna tišina. Potom je moja žena rekla:
"Pretpostavljam da si ti među odabranima?"
To je bio kraj zabave. - Ali bili ste u pravu.
Da, ali poneo sam se glupo i arogantno.
Zato vas je ostavila, jer ste arogantni?
Ne, mislim da me je ostavila jer me je smatrala...
dosadnim.
Još se čujemo. Zvala me je pre neki dan.
Htela je da odnesem svoje knjige iz garaže
jer njen novi momak mora negde da parkira auto.
Ne znam zašto vam sve to govorim.
Jeste li za ples? - Ne, ne znam da plešem.
Vidite? Dosadan sam.
Hvala. Uživao sam.
Rejmunde, niste dosadni.
Moj ujak želi opet da vas vidi. Biste li mu odneli cigarete?
Žorž je još živ. - Sreli ste ga?
I dalje ima istu apoteku. Puši dok uslužuje kupce.
Doneli ste ih? - Jesam.
Estefanija je bila u kući kad sam bio tamo?
Zatekla ih je u njegovoj radnoj sobi. - Ne čudi da me je lagao.
Inače nikad nije lagao. Prezirao je laž.
Šta se desilo ranije te večeri? - Žoržov stan je postao premali.
Potom smo za naše sastanke unajmili sobu u starom skladištu.
Pretvarali smo se da učimo čitanje i pisanje. Estefanijina ideja.
Bili smo tako naivni... - Nuno, ti si zadužen za železnicu. Zvaćeš brojeve:
Lisabon, 6423518, kontakt: Leonardo.
Porto, 355900, kontakt: Žulio.
Signal za preuzimanje će doći sa radija "Renasensa".
Pustiće pesmu koja je bila zabranjena, od...
Izvinite, jeste li se izgubili? - Ovde se uči čitanje i pisanje?
Da, upravo završavamo. Sedite, molim.
Većina slova ima više od jednog izgovora, osim slova X.
Ali to ću vam detaljnije objasniti sledeće nedelje. Hvala.
Šta profesor muzike radi ovde?
Upoznao sam nekoga ko ne zna da čita.
Hteo sam da vidim o kakvom je kursu reč pre nego što ga preporučim.
Kako se ta osoba zove? - Karlos Pinto.
Vrlo originalno...
Sedite, svi! Da niko nije izašao!
Napolje, napolje!
Žoao, daj mi svoj pištolj. - Šta će ti?
Moramo da postupimo ispravno za Pokret otpora.
Šta je bilo s ostalima? - Estefanija i Amadeu su pobegli.
Ali naći će je i ona će progovoriti.
Ostali ne znaju mnogo, ali Estefanija zna sve.
Žorž, o čemu ti to? Želiš da ubiješ Estefaniju?
Ne, ne želim. Ali moram.
Jedan život za mnoge. Daj mi ga.
Žoao, daj mi ga.
Nikada nisam saznao šta se zapravo dogodilo. Je li ti rekao?
Ne. Kad sam ga pitao, oterao me je.
Moram da znam.
Ne mogu da ti kažem koliko sam puta poželeo da mu nisam dao pištolj.
Tri dana kasnije pokupio me je Mendez.
Slomio mi je ruke i duh.
Ali nisam mu odao nijedno jedino ime.
Reci to Žoržu, da mi duguje.
"U mladosti živimo kao da smo besmrtni.
Znanje o smrtnosti pleše oko nas
kao krhka papirna traka, koja jedva dodiruje našu kožu.
Kada se u životu to promeni?
Kad se ta traka zategne dok nas na kraju ne uguši?"
Gdine Kagi? - Jeste li doneli odluku?
Nisam. - Tražila vas je neka žena. Kaže da ste se upoznali na mostu.
Portugalka? - Rekao sam joj gde ste. Otišla je.
Ako odlučite da ne dođete, trebaće mi vaši ključevi.
Poslaćete mi ih? - Ta žena, je li rekla kako se zove?
Ne. - Zbogom, gdine Kagi.
Žoao Esa želi da zna šta je bilo sa Estefanijom.
Kaže da mu dugujete. - Nikome ja ništa ne dugujem.
Znate li šta su uradili njegovim rukama?
Tim rukama koje su nekad svirale Mocarta? Nije odao nijedno ime.
Da jeste, ne biste stajali ovde.
Mislite da možete da me ucenite krivicom?
Nemate pojma sa kim imate posla!
Jesam li ja mogao da je ubijem? To je pitanje!
Znate li da mi ovde ne govorimo o Pokretu otpora?
Zakopamo svoju istoriju i krenemo dalje!
Jeste li za piće?
Sedite na Amadeuovom mestu.
Dok se nije desilo ono sa Mendezom. Onda smo...
Imali smo spisak razloga za odanost: krivica prema drugima,
zajednička patnja, borba, snaga, slabosti,
potreba za bliskošću, zajednička mržnja, humor...
A ljubav? - Nije verovao. Izbegavao je reč jer je suviše sentimentalna.
Samo tri stvari su mu bile važne: želja, užitak i sigurnost.
Želja... Gospode!
Ne verujem ljudima koji ne piju.
Uzmite cigaretu.
Jeste li dobro? - Da.
Žoao i dalje voli da puši. - Verujem.
Šta je? - Veče nakon što smo diplomirali na Univerzitetu Koimbra,
ja kao farmaceut, Amadeu kao lekar...
Šta? - Dođi. Pokazaću ti nešto.
Šta kažeš?
Pa? To je apoteka... - Da. Tvoja je.
Uđi.
Treba mi apotekar od poverenja ako ću da izdajem recepte.
Izvoli.
Nisam mogao da verujem šta mi je dao.
Posle toga nisam mislio da možemo prestati da budemo prijatelji.
Nisam mislio da je to moguće.
Nisam neki prizor. Znam da sam ružni gad.
Kada se pojavila... Bože, bila je predivna.
Mislio sam da će deo njene lepote preći na mene.
Bar mislim da sam to mislio.
Ovo je Estefanija.
Hteo sam da vas upoznam, ali... - Ima mnogo posla u Pokretu otpora.
Zar nije predivna?
Način na koji je uzela moju ruku i sklonila je sa svog vrata...
Gledala ga je prodornim pogledom...
Razmislićemo, Amadeu, i javićemo ti se.
Možda možemo da iskoristimo tvoju kliniku kao mesto isporuke.
Zašto si sklonila moju ruku sa svog vrata?
Zar jesam?
Jeste li se ikad toliko zaljubili da niste marili ni za hranu ni reči?
Nisam siguran. - Bili biste. Znali biste.
Uvek znate.
Misliš na njega? - Šta?
Volela bi da sam ja Amadeu.
Spominje me u knjizi? - Dosta.
Onda me čudi da ju je izdala. Adrijana me je mrzela.
Htela ga je za sebe, nije htela da ga deli ni sa ocem.
Znate li šta je bilo sa njim?
Nekoliko meseci pre Revolucije
otišao je do Amadeua da mu dâ tablete protiv krstobolje.
Adrijana je svake nedelje dolazila u apoteku po tablete.
Ali nikad ih nije uzeo, naručio ih je.
Nedelju dana nakon što je Amadeu umro progutao ih je više od stotinu.
U novinama je pisalo da je umro posle duge bolesti.
Katolici ne vole samoubistva.
Svi napolje!
Estefanija, pođi sa mnom.
Da sam onda imao pištolj, možda bih je ubio.
A kad ste ga nabavili? - Otišao sam pravo u Amadeuovu kliniku.
Znao sam da će biti tamo.
Gde su? - Otišli su.
Ne laži me... - Otišli su, Žorž.
Žorž.
Daj mi pištolj.
Estefanija, da li je... je li još živa??
Naleteo sam na nju pre dve godine. Bila je ovde.
Došla je na nekakav seminar.
Pitao sam je kako je. Rekla je da predaje istoriju...
Gde? - Na Univerzitetu u Salamanki, u Španiji.
A vaša apoteka... zašto noću ostavljate svetlo?
Da me podseća na Amadeua.
Gdine Da Silva, mogu li da dobijem račun?
Vraćate se u Švajcarsku? - Da, preko Španije.
Kažu da je u Švajcarskoj sad vreme loše. Kiša, sneg, vetar...
Moram da idem. Mogu li da dobijem račun? - Izvinite.
Zdravo!
Želim da vam zahvalim za ono što se dogodilo na mostu.
Čitam vašu knjigu... - Ne želim je.
Samo hoću da vam zahvalim za ono što ste učinili.
Vaš kaput je kod mene.
Ostavili ste ga.
Kako se zovete?
Katarina Mendez.
Da. Od onog Mendeza.
Ja sam unuka lisabonskog mesara.
Nisam znala ko je bio dok nisam pročitala knjigu.
Ne možete da krivite sebe za dela svog dede... - Ne razumete.
Volela sam ga. Plakala sam na njegovoj sahrani
i nisam razumela zašto mnogi drugi ne plaču.
Uglavnom...
Potrajaće, ali naučiću da živim sa ovim.
Ovom ulicom su krenuli. - Ali po noći. I po velikoj opasnosti.
I zaljubljeni.
Dirnulo me je kad sam videla ujaka kako plače.
Ne znam šta mu je bilo draže. Vest da je Estefanija živa
ili cigarete koje smo mu dali.
Znači, vraćate se u školu i nastavićete da predajete?
Ako me budu hteli. Ali siguran sam da ću doći u posetu.
Sigurni ste da je kod kuće? - Rekla je da će biti ovde.
Idete? - Ne, čekaću u autu.
Ne!
Idi, Rejmunde. Biće mi dobro ovde. Daj sebi vremena.
Dobro došli, Rejmunde.
Ja sam Estefanija. - Hvala što ste pristali da se nađete sa mnom.
Imate li knjigu? - Imam.
Izgleda baš onako kako ga se sećam. Tako davno i još tako...
Jeste li za čaj? - Hvala.
A vaša prijateljica? - Dobro joj je u autu.
Pridružila sam se Pokretu otpora kad su mi uhapsili oca zbog sabotaže.
Poslali su ga u Tarafal.
Čuli ste za to? - Da.
Bio je poznat i kao Logor spore smrti.
Trebalo im je dve godine da ga ubiju. Tako sam upoznala Žorža.
Trebao mi je neko snažan, da me zaštiti...
Mislila sam da ga volim.
Ali onda sam upoznala Amadeua...
i sve se promenilo.
Ceo moj život... nisam više mogla da spavam.
Odlazila sam često u kliniku, uprkos Adrijaninim pogledima.
Htela sam da me zagrli, ali uporno me je odbijao.
"Žorž", rekao bi, "šta sa njim?" Počela sam da mrzim Žorža...
Smeta l vam ako zapalim? - Ne. Izvolite.
Ljubomora je grozan osećaj.
Videla sam mu po ramenima da nas je video.
Grozno.
Ali na neki način sam osetila olakšanje. Bilo je gotovo.
Sigurno je vašoj prijateljici dobro u autu? - Da.
Vozili smo celu noć.
Amadeu me je stalno ispitivao. Je l' tražio mene ili život?
Hteo je da zna sve, ceo moj život, moja sećanja,
misli, mašte, snove... Bio je neumoljiv.
Osetila sam olakšanje kad je stao 5 km pre granice
i sakrio me u gepek.
Pasoš.
Zašto putujete u Španiju? - Idem u posetu rodbini.
Izađite iz auta, molim.
Ključeve.
Znate li oficira Ruija Luisa Mendeza iz Tajne policije? - Šta sa njim?
Želim da ga pozovete. Imam njegov kućni broj.
Želim da mu kažete da me tretirate kao kriminalca.
Hoće da razgovara sa vama.
Ovde dr Amadeu de Prado. - Tražite previše od mene.
Uzeli ste mi život. Želim ga nazad.
Vratite slušalicu mom čoveku.
Ironično, da me na kraju spasi lisabonski mesar...
Tu noć smo vozili do Finištere i spavali smo u autu.
Pobeći ćemo.
Idemo brodom u Amazoniju u novi svet, gde postojimo samo ti i ja.
Pisaću knjige. Smislićemo novi jezik koji ćemo samo nas dvoje znati.
Putovaćemo uzvodno dokle god to bude moguće.
Nazad u vreme i u budućnost, sam početak kraja.
Šta ću ja da radim? - Delićeš to sa mnom.
Isti vazduh, ista osećanja, isti ukusi...
Te stvari koje želiš... želiš ih za sebe, ne za mene.
Želim ih za oboje.
Bio je željan mene, života.
Ali hteo je da otputuje u svoju dušu, ne u moju.
Ne mogu, Amadeu... - Kako to misliš?
Želiš više nego što ja mogu da ti dam.
Nisam spremna.
Žao mi je.
Imam prijatelje u Salamanki. Hoćeš li da me odvedeš tamo?
Odveo me je u Salamanku, rukovali smo se,
poželeo mi je svako dobro i otišao.
Sledeće što sam čula je da je umro.
Uvek sam osećala da sam ga ja ubila.
Imao je aneurizmu. - Aneurizmu?
Pukao mu je krvni sud u mozgu. Dugo je to imao.
Jeste li mu otišli na sahranu?
Nisi mislila da ću to da uradim, zar ne?
Više nije važno.
Šta je bilo s imenima i brojevima u vašoj glavi?
Lisabon 3314518, kontakt: Karlos.
Sintra, 245102, kontakt: Nuno.
Zapisala sam ih i predala nekom sigurnom.
Upotrebili su ih da pokrenu revoluciju par meseci kasnije.
Vašoj prijateljici je sigurno dosadilo da čeka.
Možete da zadržite knjigu ako hoćete. - Hvala.
Verovatno sam sada spremnija za njega nego tada.
Zbogom, Rejmunde. - Zbogom, Estefanija.
"Kada napustimo mesto, za sobom ostavljamo deo sebe,
ostajemo tamo, iako smo otišli.
I postoje stvari u nama koje možemo da nađemo samo ako se vratimo.
Putujemo k sebi ako odemo na mesto
gde smo proživeli deo života, ma koliko on kratak bio."
Tu smo.
Pa, imamo još pet minuta.
Hvala što si mi rekla da nisam dosadan.
Kada se setim njihovih života, Amadeua, Estefanije, i ostalih,
njihovih života punih vitalnosti i intenziteta...
Toliko da ih je na kraju razdvojilo.
Ali živeli su.
Za razliku od mog života...
Izuzev poslednjih nekoliko dana...
I sada se tome vraćaš.
Zašto ne ostaneš? - Šta?
Zašto ne ostaneš?
Obrada MilanRS & ZagrebFever
Obrada za BluRay: suadnovic